Fűri Anna

Ha kiállód pillantásod

VERSEK

BUDAPEST

Sorozatszerkesztő
SIMOR ANDRÁS

Tördelés
CSÖRSZ RUMEN ISTVÁN

© Fűri Anna jogutódja, 2010

Anyám, Füri Anna (1946-2006) kötetét tartja kezében az Olvasó. Jórészt egyetemi és pályakezdő évei alatt, 1966-1971 között írta verseit. Irodalmi körökbe járt, s néhány írása meg is jelent, ezután viszont 35 éven keresztül csak a család olvashatta. Pszichológusként ezrek (köztük öngyilkosjelöltek) életét és lelki békéjét mentette meg a Korányi Kórházban és a Lipóton. Családterápiával gyógyított, egyike volt a jungi pszichoanalízis hazai képviselőinek. Tanított az egyetemen, mentális kiégés elleni tanfolyamokat szervezett, gyógyító kazettákat írt a betegségről és a gyászról, az 1990-es években a Zuglói Nevelési Tanácsadóban és közlekedéspszichológusként dolgozott. E szerepkörökkel nem akarta (mert nem volt szabad) vegyíteni a költőét, aki saját lelkének szenvedésével és kételyeivel viaskodik.

Személyes sorsát kevesen ismerték. Szegény falusi iparoscsaládban született az Alföldön, apa nélkül nőtt fel, édesanyját is csak ritkán látta. Gyermekéveit a szegedi rokonoknál töltötte, majd Pestre került, itt végezte a gimnáziumot és az egyetemet. Házasságuk 35 évében család- fenntartóként gondoskodott apámról, Csörsz István íróról is. Nagyon fiatalon támadta meg a betegség, de egy percre sem adta fel: szerette és tisztelte az életet, harcolni akart érte és a szeretteiért. 2006. november 12-én halt meg, alig 60 évesen. A szentendrei temetőben nyugszik; sírján egy verssora, ami összeköti identitásait: Nyitott kapumban állok.

Verseit sokáig nem akarta nyilvánosságra hozni. Nem a kritikusok értetlenségétől vagy a tapintatlanságtól félt, hanem attól, hogy túl nehezek lesznek az olvasónak. Hogy fájni fognak, nem gyógyítani. 2000 táján egy barátunk biztatására mégis összeállított belőlük egy kötetet, amely most, újabb barátok segítségével végre napvilágot láthat. Érzem, hogy ezzel ő is egyetért. És tudja, hogy miért nehéz.

Csörsz Rumen István

KITASZÍTOM MAGAM BELŐLEM
(1966-1971)

jel

homlokomon csillag
sebhely
a kést keresd
ha vág
vörös
homlokomon a csillag

(1970)

szivárvány karján fekszem

szivárvány karján fekszem
fejem alatt kispárna a lét
megfeszített szerető
– égre szegezett karral –
parányi engem át se ér
szivárvány szűri ujján a napot
pokol pora én fennakadok
s ha szétoszlik lassan
fennmaradok
ott
magam karjára hajtom a fejem

(1968)

Anyám

Anyám
                  nekem, hitetlennek
                                                            imakönyvem

(1966)

a csönd tetvei

a csönd tetvei
megmartak minket

ami elmarad:
vakarózás

(1970)

körbe

kitaszítom magam
belőlem

csak ölembe hullok

(1970)

ÓVATOSAK

ÓVATOSAK
                              HOGY FILLÉREM ELFOGADJÁTOK
KÉREGETEK

(1966)

béke

béke

döglött lovat
nem láttam még
                              de tudom hogy kell fényképezni
égő házat
nem láttam még
                              de tudom hogy ég el egy makett
halott férfit
nem láttam még

de tudom

(1969)

Szentendre-asszony

valakit letepertünk
talán?
Földre hanyatlott
kőlegyezőjén
szerteszaladtunk
szoknyája ráncán elkanyarodtunk
                                                – a múzeum már zárva –
dombja begyére
fellopakodtunk
dörögni kezdett
                                                – talán a párja –
huncutul az alig esőben
ölét kerestük
kőlegyezője megrezzent
alattunk
a ház-szoknya ringott

jó helyen álltunk.

(1969)

fegyelem

felrobbant arcok
elhagyott orrok
közömbös
téglalap-ajkakat
hívogatnak
szögletes
merev vonalak
szabdalta
karcsú fejek
leborulnak
háromszög-szemek
villantanak
kerek lángokat
feszes lábakat
futtukban fékez
fejből-nőtt
kéz

(1967)

nóta

virágom
bokros-bozontos-csókom hol van már
egy bamba borjú lelegelte
ami maradt
egy legény kaszával
levágta rendre
csókom marad:
csak egy
rosszkedvemben letéptem
hogy el ne dobjam – hajamba tűztem

ha meg akarsz csókolni
– mit tehetsz –
találd meg azt az egyet
hát keresd

(1968)

fák

simulj hozzám
Sohabúj
simulj
anyácskádhoz
bújnék anyám
Sohahív
ágam nem hajol már

(1971)

Egyszemű Nap

összezárja száját
égő egyszerűével int
hallgassunk

mikor
piros lob
gyullad egyszemén
foga közt szűrve a szót
sziszeg
megborzongok

aztán
szemét lehunyja
lassan kitátja
félvilág száját
lámpafogait összeharapja
– mind összetört –
elbődül
utánam kap
már kihunyt fogain
dörömbölök
fekete nyálában
hempergek
rág rég
kútmély
torka felé lök
üvöltök

összezárta száját
égő egyszerűével int
hallgassak

hát mégis
kiköpött
nedves a párnám
utánam köpött

(1968)

keresztkérdés

kell neked
az apám lánya?
Nincsen apám
van-e lánya?

Kell neked az anyám lánya?
És ha nem lány
anyja-lánya?

(1969)

ha már

fényesen fáj mint
a sztaniol
csillagokat vághatsz
belőle

(1970)

mind szüzek voltunk

mind szüzek voltunk
szüzek
mint a vadalmafák
valami kertész
gallyaink lemetszette
valami kertész
termőággal beoltott
fanyar kis vadalmamellünk
édes húsú gyümölccsé vált

de lányaink
konok kis vadalmafák

(1968)

VISSZANÉZTEK

VISSZANÉZTEK

a fenegyerekeket a fene kitagadta
            édesanyákba nem haraptak
                        hogy kipróbálják édes-e
                                    az ágrólszakadtak águkra néztek
                                                VISSZANÉZTEK
                                    a csavargók útja kiegyenesedett
                        a fafejűek homloka kirügyezett
            rozsdásodtak a pléhpofák
s kik nem hittétek nagyot néztek ha

VISSZANÉZTEK

(1969)

Miatyánk

a Miatyánkot
nem mondhatom veletek
a Miatyánkot

az én apámat
mutassátok meg nekem
az én apámat

a testvéremet
mutassátok meg nekem
a testvéremet

a Miatyánkot
nem mondhatom addig én
a Miatyánkot

(1969)

kellene egy kút

kellene egy kút
benne három béka üljön
benne három béka üljön
meg egy lány

kellene egy lány
aki háromszor vetélt
aki háromszor vetélt
meg egy férfi

kellene egy férfi
aki háromszor ugrik
aki háromszor ugrik
meg egy kút

(1971)

kocsma

józanság-cserépen jár a csönd
koccintásnak hallom
lehet hogy koccintás csak
sarokba kucorodott a derű
vele a dohányfüst
lehet hogy dohányfüst csak
hallom-e a rozsdás röhögést
vagy csak szájakat látok
mostoha szemek
könny-kölykei remegnek
vagy én
lenyelt egy kőfalú torok
vagy részeg vagyok
ki oltotta el a szemeket

vagy én vagyok itt a csapos?

(1967)

ha

felemelném
a kezem
simogatnám
az arcod
nem mozdulok
halottak lehetnénk
vagy idegenek
ha nem érezném
csókolgatja hajamat
karodon
egy kicsike ér
nem mozdulok
s te nem mozdulsz

(1967)

önarckép

vagyok
vásárcsarnok zaja
lázító retkek
tegnapi kertszaga
hagymaszár
lefegyverzett
spenótseregek
fonnyadása
borsószemérem
cseresznye
istenek kegyeltje
– új elit –
kofák
kötény alatt
számoló keze
széktörlő feneke
lecsúszott harisnya
káromkodás
fehérszavú felügyelő
purdé
ki előle elszalad
– lopott rózsa
ing alatt –
életunt szatyor
tejfölhó almahegyen
pénzcimbalom
vadvirág-csokor
egy halom

(1969)

kérdések

milyen pohár illik az esőhöz
milyen kés a napraforgó tányérjához
milyen rizs a hold sarlójához
ki nyúl a szoknyád alá

meddig nyújtózkodj a temetőben
meddig keresd amit megtaláltál
meddig hazudj hogy megsántulj
mikor elégeld meg

mit találsz ha le se fekszel
mit vegyél fel ha nem inged
mit szeress ha rossz ember vagy
miért szomorodsz el

(1971)

valaki megérti

fuss rohanj
csak így menekülsz
árnyékod követ
fölötted elfogy az út
alattad elfogy az ég
szembekerülsz magaddal
ordíthatsz egyet végre
s ha kiállód pillantásod
megmaradsz

(1968)

sisakrostélyos

sisakrostélyos
tegnap reggel
hol a páncélod
hol a kardod

elrongyolt
libabőr gúnya
hol a váltásod
hol az arcod
amíg aludtál
elaludtam
hol az álmod
és hol az álmom

sors

kitörölhetetlen vagyok
emlékezetemből
letörölhetetlen a bélyeg
én vagyok
lopott jószágként
viselek új jeleket
szoktatnám magam
új ostorokhoz
nem hív magához
senki pásztor
letörölhetetlen a bélyeg
s változom
változhatok
kitörölhetetlen vagyok
emlékezetemből

sárkány tojás

sárkánytojás
héját
sárkányfi
töri fel
galamb
veri szét
szél fújja
köveken
vagy
sárkánytojásból
baromfi
kel?

(1968)

mese

egyszer voltam gyalogút
de kinőtt a szárnyad
egyszer voltam csodakút
de nem voltál szomjas
egyszer voltam három év
de már nem emlékszem

ajánlás

cipót süt benned
                              a jóság
kovász
            a fegyelem
a szántó-vető
                  értelem
penge-
            megértéssel
karéjba vág
s megéheznek tőled
                              az éhezők

(1968)

TE VAGY

                                          TE VAGY
tereken az utca
                                          madárlátta kenyérben a táj
hajnalban a tegnap este
utazásban az érkezés

                                          TE VAGY
csókban a fogak koccanása
                                          kézfogásban a megfeszült izom
törött tányérban jó leves
                                          halott arcon a nevetés

                                          TE VAGY
bennem ami még veled lehetnék
                                          sssami veled lehetnék
ami lehetnék

(1967)

üvegek

álltam az ablaknál
cserélgette szemüvegeit
            csípőre tett kézzel porolt két ablak
            toporogtak apró kilincsek
            elsompolyogtak lenn a járdák
álltam az ablaknál
cserélgette szemüvegeit
            a hamutál sután kacérkodott
            cigarettája végre elunta
            csak egy kiszáradt toll sopánkodott
álltam az ablaknál
cserélgette szemüvegeit
            csipkés pongyolában szaladt
            egy hársfa messze hajtűit szórta
            összetörném szemüvegeit

(1967)

for you

for you
      (egy finn fiúnak csak a nevét értettem meg)

oskar
            Oskar
                        OSKAR
            SAKARI                O
                                         SAK
                                         K ARI
                                         SAK
                                         ARI
            osakari
            oskar
            sakari
Sakari Orma Oskar Lehtinen
ORMA
Oskar
Lehtinen?
            yes
            Oskaar!
          Oskaaaaaar!
                                    YEEEEES!
SA
    ka
        ri
           orma
                    os
                       kar   leh
                                    ti
                        leh   ti      nen
        sakarisakarisakarisakari
OSKAR                                 SAKARI

(1967)

nyitott kapu

nyitott kapumban állok
készséges vagyok mint a gyalogút
testvéreket várok
s megöregszem
a járást senki sem ismeri

nyitott kapumban állok
elgémberedett a türelem
odalépnek
dörömbölnek
nyitott kapumban állok

észre sem vesznek

(1967)

tudom, valami baj van

tudom, valami baj van
      nem köszönnek vissza a szerdák
      a templomtorony is – milyen furcsa –
      leül hegyén a keresztet lehajtja
      citerahangon szól a szomszéd zongora
tudom, valami baj van
      percek óta a telefonkönyv fedelére rajzolt
                        zsinór ugrál felém
      órák óta
      órák óta     kapkodok utána
                        tudom minden nyereséggel
                        jövőm lesz szegényebb
      napok óta
      hetek óta
      hetek óta   nem moccan bennem a megfogant
                        nyugalom talán halott már
                        s újból elvetéltem
      évek óta
      évek óta
      születésem óta
                        mindig új csőre új karma
                        nő a lelkiismeretnek
                        s újra nő minden széttépett szervem
                        minden örömöm
                        újra nő bennem
                        valami baj van
tudom, valami baj van
                      nem tudom megfogni a ki sem nyújtott kezet

(1967)

szelíd ének

aranyláncon
az Öreg Úr
végre
emberkéit
szemmel tartja
óráinkat
számon tartja
hajnal óta

hajnal óta

oszoljt int
legyint
mint aranyórát

magunk
számoljuk
aranyórát
zsebre tette

hajnal óta

hajnal óta

megint nem
lettünk bölcsebbek
ő sem lett
tőlünk bölcsebb

hajnalig
aranyláncon
zsebéből kihúzza

perceink

(1967)

valami történhetett

nagybátyám: a Délután
esernyőt vett
mostanában
ünneplőben jár
a kedvemért

(1969)

lépteid előled

elkóboroltak
az utat felgöngyölték

van: visszafelé

(1970)

felnyit

felnyit
            lehánt
kitép
            leránt
valaki                   valakit

az egyik: valaki

(1970)

levél

megnémít
                  hogy mindent tudsz. De felejtesz.
A „már hallottam” olajába mártott szavaim csúszkálnak
ujjaid között
felboncolnád őket
de lám tiszteletreméltóan sérthetetlenek
a máz alatt hamvasság dereng
úgy hiszed
pedig felejtés-penész
hol vagyok én
hát nem keresem
mindenkori szeretők darabjaiból összeraktál rég
csak felcicomázol tabu-pletykákkal
mint idei áldozatot új mintákkal
de szegényesebbek mint a tavalyiak

micsoda táncot látnál mielőtt elveszítesz
micsoda táncot látnál

(1968)

jelentések

éjszakánként
halott gyerekek kuporognak körém
s mind azt mondja anyám
éjszakánként
halott anyák kuporognak körém
s mind azt mondja lányom
becsuknám a szemem       de nincs szemem
felemelném a karom          de nincs karom
elszaladnék                        de nincs lábam
ordítanék                           de nincs hangom
éjszakánként
meghalnék                         de holnap van

nappal
némán
hallgatom a jelentéseket

(1969)

hallgatsz

de a csönd tüskéin
méreg is lehetne

Pillant leng

Pillant leng
fennakad
leheletnyi
illat
lenge ág
ing alatt
lobban
kéje
rádszakad

(1968)

reggel

reggel a vázában
találtam egy kis éjszakát
kiszolgáltatott volt
remegő
szégyenlősen elfordultam
a vázában hagytam
s most nem tudom
ott kuporgott-e estig
vagy a szobában körbelengve
kioltott
néhány kortynyi fényt
s halott foszlányait
a reggel most hajamba szórja
vagy menekült
kalandját éjfél-szeretőjének
elmesélte
s most az egész éjszaka
az én vázámról beszél

(1967)

könyörgés

szutykos galacsin köldökű
holdfeketítő
taplótapintású
mária szemöldökű
sárszemű pocsolya szájú
magam járású

néném
hagyj el engem!

(1971)

örömöm

örömöm
            kabátújjában
            csavarog
                              leheletem
            legalább
            hazáig
                              nem didereg

(1967)

tudott halál

I.
      keresztespók hátán a riasztót
      hordod agyadban
      mit apád anyád ácsolt
      a gyalulatlan terhet
      verejtékbe rejtőzöl
      párás asszonyszem elől
      ölében ácsolt új kereszt
      öntudatlan fiadon
      fajod jele
      mázsás mózes-táblákkal kirakod útját
      és elindul mögötted

II.
      fogantam ember-fogantatásban
      anyám kihordott megszülettem
      gyermek-méhemben megbújt
      kusza kék szövedékkel húsomba varrt
      sejtjeim faláig érő hajamat dobáló fogaim kilökő
      rügyeim felélő magzatom: halálom
      és asszony-testemben hordom még ki tudja meddig
      a ki tudja miféle fajú kitől fogant fiút
      aztán megszülöm

egyszer-lesz lányomnak

egyszer biztosan megkérdezed majd
szemedből suta ágak felém hajlanak
homlokodon hegyvonulatok sora dől egymásra
kezed bátortalan kis állat – elindul megáll
egyszer biztosan megkérdezed majd

s én már öreg leszek

(1967)

öregek

hírmondónak maradtak
örök életűnek
fiukat háború vitte el
lányaikat a rák
unokáik szerteszét
bőrükbe nőtt a gyász
ruhátlanul is feketék
kezük elsorvadt tétlenül
szemük nőtt helyébe
nem tudjuk néznek-e
némák a hírmondó öregek
utolsó szavukat
közülünk ki éri meg?

(1967)

azon a délutánon

azon a délutánon
behúzta sarkát
az asztal
elém szaladt
a szék
szelíden állt
a szekrény
fölöttem
átlátszó volt
a két emelet
hidegét
puhán lehelte
a fal
karom
engedelmesen tette
amit kell
azon a délutánon

(1966)

Sziréna

Szétszakadt a lámpák gyöngysora
ropogva robbantak szemei
vakított a vízesés-fehér
a harangok nem lelték hangjukat
repesz-fények szabdalták az éjszakát
felsértették a házak hamvas bőrét
pőrén feküdtek a szégyenlős virágok
s nem vigasztalta senki az irtózó fákat
a villamosok sínjükről menekültek
elbújtak két pad között
tántorogtak a józan utcák
meglendült egy üres hinta

(1968)

Varázsigék I.

álom kanóca füstöl
nélküled-reggelen
mezítláb állok
hajszálaink a párnán
megfejtett hieroglifák
vagy titkos ábrák
ha felpillantok tudón
lapít
a behúzott karmú
és eloldalog
nyoma a sarokban
kormos folt
az ott a volt

és buszra szállók eszem
agyam kígyóit rendre befonom
befogom magam
törékeny satuba
s a satut őrzöm jobban
ez a dolgom

Varázsigék II.

szilvát hoztam neked
nézd
voltam mint annyi lány
szita-szemű
új asszony arcomból
hamvas szilva néz rád
ha félbevág éveid éhsége
érintsd meg csontmagvát
majd feltörik egyszer
– még ott is élek

Varázsigék III.

mesélj
hiszel a hóesésben
a mesében a fehér kisbékáról
hiszel a tengerparti kőben
nyújtózz el
magadtól magamig
mesélek

Varázsigék IV.

selymes füvön állok
ringó melegen
tétova tér tekereg lábam alól
tenyerembe téved
téged várlak egy pillanatig
      dobogó gömbölyűn
      ujjad begyében búvok
      gyöngyházcsepp vagyok a köldöködön
      tenyeredben ringok és befonlak
      bevonlak barackszín gyöngyház burokkal
      minden ölelésben

(1971)

karjait az ég felé kulcsolva

karjait az ég felé kulcsolva
imádkozott a fa
– lekötözték lekötözték –
kegyetlen fűszálak
guggoltak gyökerén
nem könyörültek a gombák
bogarak
mászkáltak testén
idegenek és undokok
– lekötözték lekötözték –
tébolyult lombját rázta
inai feszültek
nem lazultak a kötelek
nem könyörültek a bogarak
gombák
füvek giz-gazok
idegenek és boldogok
– lekötözték lekötözték –
remegett a futás cserepes
bőrén
fuldoklottak levelei
ökleit ég felé rázta
szitkozódott

nem engedték gyökerei

Sosevolt

sosevolt útnak
              sohasincs vége
sosevolt kútnak
              sohasincs mélye
sosevolt szűznek
              sohasincs méhe
sosevolt bűnnek
              sohasincs méze
sosevolt tűznek
              sohasincs fénye
sosevolt útnak
              sohasincs vége

de – jó veled

J. M. halálára

A Ház sehol
mállott a fal
birtokba vették pókok             sebeit
kötözték             vártak
temeti nagy domb             nem domb
orgonalomb       háztető fölött összehajolnak
magához szokott
magának virágzott             rozsdás bugák
szemedbe ág csapott          ostor       szeretted

A Ház ahol
Bokáig porban áll
Bástyája körötte honnan
Terméskövek lehetnek sírkövek
Közöttük köténnyi föld
Ragacs-por      hol a kötény öle aki vitte
Füvek ott       ültetted       füvek
Török szegfű virágzott-e
Ott hagytad naponta éveid ne menj

A Ház ahol
A kötéllel alkudtál
Az utolsó a hegyen
Még egy ház előtte       nem utána
Ezer éve nem köszöntek korcs meggy
Tolvajok       törött tányérban egerek
Láttak       vagy nem is néztek
Biztattak terméskövek eltemetnek
Megalkudtatok a Ház még orgonában áll

ülök a szobámban

ülök a szobámban
kavicsszemű perc
visszanéz rám
kaviccsal dob
hajítsam utánad

Ne kérdezz

a paplanomban
három úr lakik
ne kérdezz
bogáncs ragad a hajadba
három úr
a paplanommal
sose takarózz

Lány éneke

ne kérj
adni szeretnék
csak várj
egy csöpp időt
hogy erős legyek
szeretlek
ne mondd hogy te is
menj kicsit távolabb
magányos tánc ez
hagyd
majd magam
blúzom gombja
makrancos
jobban fél – látod
mint én
ne
mozdulj
blúzom
a széken szégyenkezik
szoknyám szomorún
csúszik cipőmig
tetszem?
tükrünk eltakarta szemét
itt vagyok
tiéd
enyém a félsz
a tiéd
csak én vagyok

ESŐ!

Eső
nyári eső
zuhogj már
ifjú anyák
milliárd emlője nyílt meg
– nyári eső –
ifjú párok
édes-meleg verejtéke
– nyári eső –
                  rohanok a zöld esőben
                  rohanok
                  csalogatom magam után
                  tegnapom
gyertek gyertek
kik sohase nevettek
sohase öleltek
gyertek az esőbe
járjatok táncoljatok
mámoros ütemére
gyertek gyertek
terméketlen asszonyok
dermedt férfiak
gyertek az esőbe
járjatok táncoljatok
mámoros ütemére
                  simítsátok végig hízelgőn
                  zilált haját a földnek
                  üljetek le a csapzott fűre
                  s ha nem értetek semmit
                  hallgassatok

nem hív nem riaszt

nem hív nem riaszt
tótágast álló talicska
terhe szemetek nyakamon
nevetek lerúgom

(1971)

a képek

a képek
száradó szirmok
lehullnak
szárán szikkad
hangtalan
a bibe

Miért lett kertész? – kérdezték.

Miért lett kertész? – kérdezték.
Szeretem a földet, a növényeket, a kerti munkát.
Saját kert?
Nincs, sok a dolog vele.

büszkeség

büszkeség
hogy a ringyó Véletlen
nadrágodon motoz

s még nem fizettél?

(1966)

ha fájna

ha fájna
                  gyógyítanálak
                                                de megöllek

félek

arcát
az arcnélküli éjszaka
felém fordítja
szemét
vak szemgödrében rám mereszti
farkasszemet nézek
szemem lehunyva

(1967)

kívül a csönd

kívül a csönd
bennem
lassan elfárad
a dobogás
kitaszít a végtelen
újra egyedül vagyok
Veled

(1966)

négy napom

csak lány vagyok
négy napon
asszony lehetnék

első napon
kitárnám az összes ablakot
második nap
eldobnám világlátott szemem
puha rongyba csavarnám az eszem
ácsorognék a tükör előtt
harmadik napon
barackoktól tanulnék simogatni
s kályhától ellesném a meleget
utoljára még
leontanám a hajam
éjfél előtt megcsókolnálak
a negyedik napon
feleségül mennék máshoz

(1966)

ki hívja vissza

ki hívja vissza
harmadmagamat
ha elmegyek
és maradok
és nézem

ki húzza vissza
szabad kezemet
ha összefogódzva
állok
magam szemével
látok

ki húzza vissza
szabad kezemet
ha kapaszkodom
és magam szemével
látok

ki fogja meg
önmagam kezét
ha hárman
egymásba kapaszkodva
állok
magam
szemét se látom

(1970)

krónikám ének az égen

krónikám ének az égen
csillagkép-hieroglifák
megfejtésük rajz
a tenyeremben
kettő összeborulva
imám

mozdulatom
szó és sírás
festem a képet
Erósz-színekkel
meztelen fordítás

dallamát íriszem őrzi
vérem dobolja
pupillám írja ritmusát
dúdolom csillag-énekem
rángatlak mondd velem
nyilvánvalóbbá
életem-halálom
már nem tehetem
nem tehetem

kezdettől fogva

Anyánk
egyetlen magzata voltunk
a sok millió
lehetséges közül
a mindenséget feléltük
s eltorzult arcunkon
a boldog révület
mire ájult anyánk
a világra szült
zajok és lámpák közé
s nem hallottuk többé
a szívdobogást

beépültek lassan
csontunkba a hegyek
agyunkba a nevek
kezünk ütésre szokott
szájunk nevetésre
simogattunk is
s azt hittük hogy egyedül vagyunk

valaki
egyetlen szerelme voltunk
a sok millió
lehetséges közül
a mindenséget feléltük
s újra hallottuk
a szívdobogást

s eltorzulna arcunkon
a boldog révület
ha rádöbbennénk

milliárdan vagyunk
a világon
kezdettől fogva egyedül

(1967)

a nevemet ne kérdezzétek

a nevemet ne kérdezzétek
örököltem
tudom ha apámra ütök
a delírium zooparkjában végzem
tudom ha anyámra ütök
az alázat üvegpatakjában végzem
tudom ha magamra ütök
végzem
a nevemet ne kérdezzétek
adjatok egy szippantást
a cigarettátokból

(1971)

végeladás

       eladom a viharokat
szivárványért
       eladom az éjszakákat
reggelekért
       eladom a fakó fényt
segítségért
       eladom a kiáltást
csöndességért
       eladom a dobbantást
tánclépésért
       eladom a tapsokat
bólintásért
       eladom a lobogást
józan észért
       eladom én magamat

(1968)

a látjátok apámat

a látjátok apámat
húzzátok be a fejeteket
és menjetek vissza házaitokba

a suhancok kezéből
ne vegyétek ki a zsineget
ha a lába elé akarják húzni
asszonyaitokat ne tartsátok vissza
ha meg akarják fojtani
ne dobjátok el a kést
a lányaitokat ne vigasztaljátok
ha sír
vagy csináljatok amit akartok
de ha látnátok apámat
meséljetek róla

(1971)

barátomnak

ne szomorkodj
hogy érthetetlen
az utcák falát át nem törheted
a házkapuk
zárva az ajtókat feltépheted
ne szomorkodj
hogy nem az utca
nyit előtted kapukat csak a ház
egyszerű ez
majd szárnyát csukja egy kapu rád
ne szomorkodj
csak egy pillanat
kinézel az ablakon – s utca vagy

(1968)

LEGENDÁKBÓL FONT KÖTÉLEN
(1980-90-es évek)

ahogy az ing elszakad

ahogy az ing elszakad
ahogy a kárpit meghasad
ahogy a most tengelyén
előre- s hátragördül
a szekér
ahogy a kép megakad
s a szó mintha száz évig
körbejár
úgy fáj
idegen nyelv
már csak
dallama ismerős

mint csecsemőt

mint csecsemőt
kit hóvánkosra tettek
és ingembe rejtve
nincs családi ékszer
se érzelmes búcsúlevél
se okmány
melyben fehéren feketén áll
hogy ki vagyok
így találtam magamat
verébláb hímezte a hóban
szemfedőm s takaróm

ahonnan jövök

ahonnan jövök
              amerre tartok
nem vezet
       palló a víz alatt
forog a Hold
              árnyékom arcomon
fényem elnyeli
ajtó az ötödik dimenzióba
negatív kiterjedésben
a helyem túlsó oldalán
mezítelen lábbal köszöngetek
ha nem jön
       nem megy valaki
a fűzfa vízbe térdel

behorpadt

behorpadt
csend-gong
törött
ütő
megkondul
a hallgatás-harang
megszületik
a kettő

egyre körülményesebb vagyok

egyre körülményesebb vagyok
véget nem érnek
a mondatok
mozdulataim
mint a súlyemelőké
gyakorlat előtt
csupa felesleges
vagy mágikus
mintha hatalmad lenne
az idő fölött
ha lelassítod

olyan közel a Teremtéshez

olyan közel a Teremtéshez
ahogy beborul, esik
buborékok úsznak, pattannak
a kocsinyom ifjú patakjában
a puha pamutruha
átázik úgy tapad rád
nem fáj nem hideg
nem vagy felesleges
az esőcsepp paskolgat
simogatva gurul
vézna lábadon
és szeret a sár
a föld
meztelen lábujjaid körül

új szent szavakat

új szent szavakat
kell kitalálnom
obala
amollo
mióta sehova
obala
ne tenno
atyám áldásáért
anyám szép szaváért
sehonnan sehová
bujdosom
szavak árnyékában
senkitől se félek
obala
leheverek

,

évszakok

királyi pár a mezőn
palástom szénaillat
Nap-korong koronádban
felkel a Hajnalcsillag

lángol a búzatábla
kaszásra vár
félérett kalász kezében
kettő

kagylóban homokszem
szememben arcod
sós víz
nem mossa ki

befagyott tóban a sás
lengő pókfonál
pók
rianás

titok

minden órás
a titok
megszülöm és
meghalok
bukfencet hány
síromon
felkelek és
elkapom
akárhogy sír
megrakom

fenekednek rám

fenekednek rám
holnapi
holnaputáni
nevesincsek

reggelre felveszik
nyírfa-ruhájukat
opálszínüket ringatva
firkálják leveleik
amit ki se mondtam

nyakamon szellősál

nyakamon szellősál
kezemben homokvár
kit érdekel most az ének
elhagytak az ellenségek

karomban bárányka
lábamban Golgota
kit érdekel hol rejtőzöm
álomtóban feredőzöm

fejemen ködsipka
látószemem lehunyva
kit érdekel hány rózsára
festek tüskét kalodámra

asztalomon a kagyló

asztalomon a kagyló
lehetne porcelán is
de porcelánkagyló
a tenger is zúghatna
benne vagy a szél
de önnön dallamát
hallja belőle fülem
hallgathatnék
baráti szóra is

felmerültek bizonyos akadályok

felmerültek bizonyos akadályok
nem jött a busz
a messzelátó elveszett
valaki a nevén szólította
a kenyér megszáradt az asztalon
megállt a szívem

mese

bal szemem kútjában
az élet vizében
korsód merítetted
jobb szemem
várbörtönéből
így szöktél meg
legendákból
font kötélen

kihúzott szavak

kihúzott szavak
lajtorjáján
az égbe lépsz
vagy a mélybe
lebontott hajam
hálója
csapdád
vagy ringatod
mellemben
a madár fecske
vagy kuvik búvik
tenyerem öbleiben
áldás les
vagy az átok

a csend bim-bam
ritmusában
nevezéd néven
mint Adám a dolgokat
hited szerint

keresztút, delelő

és újra nyár van
álmokkal vesztegetném meg
halkuló időm
lehajlik fejem
glóriám alatt
minden múlt
s jövendő órám
megméretett

a számban
könnyízű és vérízű
a tenger
a tintaszínű égben
a parti nyárfák
gyökértelenül lebegnek

tenyerem
felderítetlen csatornáiból
homok pereg
forró kupacokba
útjelzőnek
és bármerre fordulok
csak fél utat látok

ártatlanságom
keresztútján
tenger anyám
tovább nem állhatok
védtelenségem
sem véd meg
kínjaim
színes szövetté
hiába szőhetem
nincstelenebb sose voltam
mint haragos
öledben

árnyéktalan járok

árnyéktalan járok
nem koccannak
nyomomban a kövek
a bűn s büntetés
egyazon csomóba kötve
mellkasomban
vérereimből
és anyagtalanul
mint az áldás

a hetedik napon

a hetedik napon
mindig eljövök
mézillatú konttyal
kihúzott derékkal
keményített alsószoknyában

vagy a hatodik este
kenyérrel, borral
ezerjófűvel
piros véremmel

ha épül
s ledől a vár
ha inog a szó
ha elfogy a Hold

és véremet veszik
ha dolgukat teszik

de betöretlen
s elkötetlen
csikó maradok
a vár alatt
a zsenge fűből
kék köveket kapál
zivatar-ritmusban
patkolatlan patám

és megtart fogadalom
vagy megszegem a szót
mint ropogós cipót
az éheseknek
és magam vagyok
a karéj a kés
a száj

vagy lehetnék

vagy lehetnék
vagy leszek

hallgat a tücsök
a béka
a kék kövek között
a hatodik este

mire a tűz
leég
a férfiak körének
közepén
mindig új ösvényről
mindig ugyanúgy
a hatodik este
ott leszek

sárból és sóhajtásból teremtettél

sárból és sóhajtásból teremtettél
újra
mikor már jéggyökeret vert
dérlepte lábam
hajamban varjúkár
nyakamban zúzmara csillag
valahol bennem kuvikfészek
már a postás sem vitte el
magamhoz
üzeneteim

add oda mindened

add oda mindened
számolatlanul
add oda amid nincs
halálom
sem egyenlítheti ki
a számlát

te volnál akihez

te volnál akihez
szűkölve rohanok
magam elől?
az obszidián kés hegyén
megáll a Nap
mielőtt mennyre és pokolra
hasítja
életem

mikor a kezem megfogod

mikor a kezem megfogod
visszahúzza lágyan
madárszárny-rebbenéssel
vaníliaillatával

szerelemszavak születőben
ha pillanatra megpihennek
letörli a szádról
mint lecseppenő tejet

hiába fonom székfűből
a sorsom
pipacsból szarkalábból
anyád
kosarában búvó
vérehulló fecskefű
a koszorúm

kezdetben vala

kezdetben vala
az egyetlen
hiány
és sötétség vala
és nem vala sehol
az ige
szeretlek

kigyúltak vala
mécsesek
nevek
és szavaim valának
kiváltani a homályt
pótlékkal
pót-pótlékkal
pótolni vala
pótolhatatlant

lejárata sincs

lejárata sincs
barlangban
lenyúzott térden csúszom
magam után
vagy utánad
valahol
dohos bőrökön vacakolsz
anyátlan ősgyerek
valahol
farkas üvölt
vagy felsír valaki
mellemben mint őstej
gyűlik valami
ami édes
ordítás-véres számban
fehér kavics a neved
arcomon sár
kezem meleg
valaki eltemet
s én kúszom vakon
magam után
vagy utánad

aranyszőrű báránykáért

aranyszőrű báránykáért
meg a fele királyságért
elszegődtem
rokolyámat szűr takarta
leánylábam csizma marta
leszolgáltam ahogy tellett
nem fizetnek nem is illet
bodros nyájat jól őriztem
aranybárányt elvesztettem
magamat is elvesztettem
aki megtalálja
az vessen magára
keresztet

az alvó

       fáj a gyomrom
                                   vagy valami pincemélyen
       bennem
       emlékszik a testem a fájdalomra
                                                               épp csak virradt
       a tudás magamról
       térdelve görnyedve
                                          órákon napokon át
       nyüszítettem zokogtam
                                                 míg elzsibbadt
       a szám az arcom
       viasszá váltak csontjaim
                                                 tehetetlenül
       törésig feszítették
                                          izmaim
       eljött végül a belülről melegítő
                                                        mámor
                                                                      lélekcsere
       anyám eljött
                            mire felébredtem
délután
       otthagyott
és vártam megint
                            a félórákra osztott
                                                        éveken át
mint ma is
                     csak ennyit kell kibírni
láthatatlanná váltam
és jó voltam
                     engedelmes
elég volt mindig az
                                   elég legyen a tekintetem
és ha mégsem
                     Katica néném elénekelte
                                                        amitől elcsendesültem
o-ott a hó-ómezőn ha-alt meg egy kocsis
                                                               ez nem szomorúság
menj anyámhoz el add át mindenem és apá-ámat is
                                                               ü-üdvözöltetem
ki kérhetett volna erre
                                   még az Úrral sem volt
jó viselkedés
                     megbeszéltem és senki se tudta
hol van apám
mégis előkúszott a
                                remény
a világban rend van
                                   a jók elnyerik jutalmukat
valahol a másik világban helyem van
az engem óhajtva vár
                                   egyszer csak eljönnek értem
és meglelem
                     eljött megöleltem
mintha először
                         kívülről melegítő mámor
és otthagyott
és otthagyott
                     még sokáig
soha többé soha többé
üvölteném most is mindenévesen
                                                        nem vagyok jó
nem vagyok engedelmes
nem elég már a tekintete
                                          nagyapámnak
kit régen eltemettem
                                   és senki másnak
kiknek rég megbocsátottam
otthagyott mondták
                                már hányan utánam nézve
                                                                             görnyedten
átkozódva
nem vagyok már érdemes
                                          a bocsánatra
nem jár már nekem semmi
                                          vigasztalás
soha többé
                     már nem bírok ki
                                                 több halált
inkább a halál
nem
már zsibbad a szám az arcom
kapaszkodom a tollba
óvatlanul
                  jaj pedig milyen óvatos lettem végül
megmentőim után
                            kiket sikerült sokáig mentenem
aztán csak megmentenem
                                          a boldogtalanságra
ott alszom kétévesen
                                   összegyűrt kis mosollyal
a válladon
nem tudod hogy kerültem a karodra
nem tudom hogy kerültem
                                          a helyemre
szaladsz kiabálsz káromkodsz
                                                 kis testem
puhán követi mozgásodat
                                          nehéz vagyok
már futnál ezer dolgod után
ha tudnám
                     ölembe venném magam
                                                            hogy szabadulj
és ha mindenévesen
                                   kétségek szégyen
és bűntudat bugyraiban
nem tudom letagadni
                                   ami van
                                                 van
talán a másik világban
és várom
                  kínzol ellöksz és megölelsz
születés előtti halál utáni
                                          összhangban
magammal a létezéssel
és pincemély fájdalommal
                                          naponta
elveszítelek és megtalállak
                                          és újra elveszítelek

A Mester

hidegszemű
mint a hajnal előtti óra
keze meleg
és nem érint meg
a holtak kapuja
őrizetlen
aprópénzed
kalapjába hajigálod
csörgeti vihogva
míg elmenekülsz
szíve egyszer üres
máskor csordultig tele
árnyaival
válladat letakarja
úgy érzed kéken
sugárzol sugarában

mezítláb lábujj hegyen

              mezítláb lábujj hegyen
átlépem
              az átjárhatatlant
lehajolok
              egy álomtöredékért
túlvilágodban
lépdelek
              szégyened Krisztus tövise
              megsebzi a lábam
apád sírjáig kísérnek
szörnyeid
              letörlöm kezeddel
              egy arcról a sarat
              megcsókolnálak mint kisdedet
              de sosemlátott apám
arcával
              karodra emelsz

dajkál a gond

dajkál a gond
még dünnyög is
rongyos ölében
bajtakarózom
szerettem volna
egyszer
menekülni
fel a lajtorja tetejére
hadd lássam
egyszer
Isten tenyerén az arcom
mielőtt legördül
a Nap aranytükörében

stációk

hány mondatot mondtál
hogy hallgathass
a halálról
hány mondatot mondtál
hogy hallgathass
a szerelemről

hol néma
hol pereg a nyelv
hol kérdezel
hol nem felelsz

csak a kezem igazmondó
a tenyerem nyíltan valló

én nem tudtam hogy lejárt

én nem tudtam hogy lejárt
mi ezen a parton kiméretett
hogy táncom az esőben hiába járom
nem termékenyít meg kerteket

és nem tudtam hogy hervadt
koszorúmat szánalom igazítja
fejemre nem a vágy
s akik még átölelnek kísértetek

én nem tudtam hogy hajamon
szénaszag telet s abrakot idéz
nem nyári éjszakát
és hiába várom hogy kezed
elvarázsol tenyered megpihent
szüzek kéve haj fonatán

én nem tudtam hogy te vagy
a ladikos ki majd szelíden
a túlsó partra átvisz

olyan messze volt hajnalban az ég

olyan messze volt hajnalban az ég
világosodtam
                     áldozat vagyok
s aki kínoz
                     áldozat
a beszakadt padló
                                   vasszegekkel kivert
alatt verem várt

mióta mossa szennyesét

mióta mossa szennyesét
szívemben
boldog-boldogtalan
fékezett habzású
mosóporom
szétmarja életem
mint a lúgkő

terveimben szerepel egy időutazás

terveimben szerepel egy időutazás
vegyen részt Ön is időutazáson
pénztelenül indulhat
nincstelenül érkezhet

ellenállás

ellenállás
                     ellenőrzés
ellenvetés és aratás
ellentett
                     ellenérték
ellenem
ellened
ellene egy kiscsikót
a táltos kanca
de az ördög sarkantyúzza
ellenszerszám
                     ellentétpár
ellenfelünk

Tiszta szívvel

Tiszta szívvel
                     mondhatod az imát
kérned se kell
a megbocsátás
                     mint kék tálon
az alma a birs
                     illatozik
a hangom elég
hát adassék meg
                     az újjászületés megint
vétkem s haragom
                     hasábfáiból
kunyhót rakok
és benn ülök
                     míg elég

HAIKUK ÉS ROKONAI
(1990-es évek)

folyondár virág
napforró homokra dől
illata átjár

jázminbokor ág
szagosbükköny fű között
rózsabogár dong

árvácska arcába néz
kibomlott
cipőfűzőjét
kötözi

borostyán-fonat alatt
tölgyfalevelek
hajlít az emlékezet

       jegenyefasor
       sudár napfiak
       naponta
       mandalát
       rajzol velük
       az árnyék

betűszag nyíló könyvben
részeg józanság
szempilla szárnycsapás

gerletekintet
pitypangvitorla lebeg
ezüstcsend, villám

színültig teltem
kiürültem – Bú király
csobogó, zöld ág

szökik a kisnyúl
kopószoborként
állok
ma se végleg

sirály ne vidd el
piros sálban a tüzet
fáj alkonyodik

gerletekintet
pitypangpihe libben így
arcul üt a szél

Tisza-part

örök, öreg fűz
Teremtő kéztől meleg
zsenge levélke

hajnali vihar
opálos verejtékcsepp
óhajtalak Nap

valahol ó hold
lomb fölött fogy az újhold
vagy jobbra megtelik?

pipacs szoknya száll
tücsök hangol, vár
égről hull le az árnyék

       egészen sűrű
       áfonyalekvár
       a most
       csorba csészében
       ezüstkanál vagyok
       mozdít a kéz
       megemel
       csepp a szó

pipacsok, cigánylányok,
ripacs tűznyelők!
táncolok, jaj, itt vagyok!

ISBN 978-963-08-0434-9
ISSN 1216-1861

Felelős kiadó Csörsz Rumen István

Felelős szerkesztő Simor András

2010 Vasas_köz kft nyomda
Felelős vezető Badó Géza
Terjeszti a Könyvtárellátó Közhasznú Társaság